Джани Родари
Човекът, който искал да открадне Колизея

Превод от италиански: Светозар Златаров, 1995

chitanka.info

Някога един човек решил да открадне римския Колизей. Искал да си го има само той — не му се искало да го разделя с другите. Взел една торба, отишъл в Колизея, почакал, докато пазачът погледне на друга страна, напълнил с труд торбата с древни камъни и си ги отнесъл вкъщи. На следния ден направил същото и всички утрини, без неделята, правел поне по два курса или дори по три, като внимавал пазачите да не го забележат. В неделя подреждал и броял откраднатите камъни, които се трупали в зимника му.

Когато зимникът се напълнил, човекът започнал да ги складира на тавана, а когато и той се напълнил, взел да крие камъните под канапетата, зад гардеробите и в панера за непрано бельо. Всеки път, като се връщал в Колизея, го оглеждал добре от всички страни и си казвал: „Изглежда същият, но все се забелязва някаква разлика. В онзи край вече е понамалял“. И като си избърсвал потта от челото, откъртвал парче тухла от някоя стълба, измъквал камъче от някой свод и пълнел торбата. Покрай него непрекъснато се нижели възхитени туристи, зяпнали от учудване, а той се подсмивал, макар и тайничко:

— Ах, как ще се пулите в деня, когато няма да виждате вече Колизея.

Когато отивал до будката за цигари, цветните картички с изгледи от големия амфитеатър го развеселявали, трябвало да се преструва, че се секне в носната си кърпичка, за да не го видят, че се смее:

— Хи, хи! Илюстровани картички. Скоро, ако искате да гледате Колизея, ще трябва да се задоволите само с илюстровани картички.

Минавали месеците и годините. Крадените камъни вече били заели цялото място под леглото, изпълвали кухнята, като оставяли само тесен проход между газовата печка и мивката, били препълнили ваната в банята, били превърнали коридора в окоп. А Колизеят си бил все на мястото, не му липсвала нито една арка: сякаш комар се бил трудил да го разруши с краченцата си. Бедният крадец, остарявайки, бил обзет от отчаяние. Мислел си: „Дали не съм сбъркал в изчисленията си? Може би щеше да е по-хубаво да открадна купола на «Свети Петър»? Смелост, смелост! Когато човек вземе решение, трябва да го изпълнява докрай“.

Всяко излизане вече му струвало все по-голяма умора и болки. Торбата прекършвала ръцете му и разкървавявала дланите му. Когато усетил, че ще умира, за последен път се домъкнал до Колизея и уморено се изкачил от стъпало на стъпало чак до най-високата тераса. Слънчевият залез оцветявал в златно, пурпурно и виолетово древните развалини, но бедният старец не можел нищо да види, защото сълзите и умората замъглявали очите му. Надявал се да остане сам, но туристите се трупали на терасата, изразявали на разни езици учудването си. И ето че сред многото гласове старият крадец различил сребърното гласче на едно дете, което викало:

— Мое! Мое!

Как дразнела, колко била лоша тази дума там горе, сред толкова красота. Старецът сега вече го разбирал и желаел да го каже на детето, желаел да го научи да казва „наше“ вместо „мое“, но не му достигнали силите.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.